Så sidder jeg på seng 34, 7. etage, opgang 3 og kigger på en
storsmilende ballon, jeg netop har fået af min gode veninde Louise. Jeg er
nogenlunde kommet til mig selv efter gårsdagens operation. Selvom det har været
en overvældende oplevelse, er jeg (og min familie) meget positivt overraskede
over hvor godt jeg har det, alt taget i betragtning.
![]() |
Post OP på opvågningen, 21.12.15 |
Selve operation blev denne gang rykket frem, så jeg nåede
knap at skifte til støtte-strømper og lækkert hospitalstøj før jeg blev hentet
og fulgt ned på operationsstuen. Her fik jeg taget diverse værdier, sat nogle
elektroder på brystet og efter lidt ilt blev jeg lagt til at sove. Alt det gik
meget hurtigt, og jeg nåede faktisk aldrig at se min kirurg, blot diverse
sygeplejersker og anæstesilæger – hvilket jeg i forvirringen synes var lidt
underligt – og da jeg vågnede igen var der også kun nogle sygeplejersker
tilbage. Jeg vågnede på operationsbordet og blev instrueret i at flytte mig
selv over på sengen ved siden af – på det her tidspunkt kunne jeg knapt åbne
øjnene, så med hænderne åbnede jeg det ene øje mens jeg baksede min krop med
kateter i blæren og sonde i næsen over på sengen. Jeg kæmpede en kamp for at
holde mig vågen under turen ned på opvågningen, og langsomt kunne mine øjne
endelig holde sig selv åbne. På opvågningen blev jeg set grundigt efter, da jeg
havde en smule feber og en enormt høj puls (den var oppe og kysse de 130 på et
tidspunkt), og efter (jeg gætter på) 1 times tid, kom mor og far og sagde hej. Jeg
havde det egentlig udmærket – underligt selvfølgelig, men det kunne jeg sagtens
håndtere. Det kunne mor dog ikke, så hun måtte lige sidde ned og vinde noget
farve tilbage i ansigtet inden jeg blev kørt op på min stue (efter en underskrift
fra lægen på at det var ok på trods af den høje puls).
Jeg ligger (desværre) på en 4-mandsstue med en meget
utilfreds ung pige, der ikke laver meget andet end at skælde ud på sine
forældre, og så 2 andre der pt er kørt til operation. Det er fint nok, selvom
det er svært at få søvn med en konstant renden af sygeplejersker der skal se
til først den ene, så den anden.
Sygeplejerskerne er enormt søde ved mig. I går fik jeg
fjernet sonden fra næsen, og var oppe og gå en meget kort tur (ca. 10 m.),
hvorefter jeg måtte sidde ned fordi jeg blev meget svimmel. I dag er det dog
gået meget bedre, og jeg har fået fjernet kateteret så jeg har kunne komme i
bad og børste tænder (sådan nogenlunde da), og jeg er nu nogenlunde stabilt
gående uden gangstativ. Det med at gå er faktisk sværest pga. den lille
incision de har lavet i min hofte for at hente lidt knogle fra min crista
iliaca (hoftekam) til at sætte i overkæben. Sjovt nok er det indtil nu den har
voldt mig mest smerte. Mit ansigt er ret hævet, specielt i venstre side, og jeg
er ved at få anlagt mig en elegant dobbelthage og et par blå øjne, men jeg ser
meget pænere ud end forventet på det her tidspunkt. Min mad består af (ikke så
godt smagende) proteindrikke, og det er en udfordring at få den mængde ned jeg
gerne skulle.
I går havde jeg besøg af mor og far og Kasper og kæresten
Karen, og i dag har mor, far og louise været forbi. Super hyggeligt at få lidt
besøg – og enormt mange søde beskeder – når nu hospitalet er reeet kedeligt (og
jeg bare kan ligge og lytte til teenagepigen brokke sig)….
![]() |
22.12.15 |
Den her oplevelse er lige så meget psykisk belastende som
fysisk belastende. Jeg kan mærke, at jeg føler mig pinligt berørt, når jeg
drikker mine proteindrinks, da jeg endnu ikke har følelse i læberne og derfor
ikke kan mærke om jeg rammer munden. Jeg må drikke foran et spejl, og tørre mig
om munden efter hver tår. Det bliver bedre og bedre, men det i sig selv er lidt
et slag i stoltheden, som jeg må leve med i det første stykke tid. Derudover er
det jo helt vildt underligt at se anderledes ud og føle sig anderledes pga.
hævelser men jo også pga. det kirurgiske håndarbejde (som efter sigende er
blevet gjort flot!). Det er frustrerende ikke at kunne snakke som jeg plejer og
trække vejret som jeg plejer (har ingen luftvej gennem næsen da min næseryg er
meget hævet), men mest frustrerende er det nok ikke at kunne se det endelige
resultat før om mange måneder… Det vidste jeg dog godt going into this, så det
kan jeg jo næppe brokke mig over.
Derudover har oplevelsen været positiv, og jeg føler mig
godt informeret og godt taget hånd om. Jeg er meget tryg ved at være her, men
glæder mig selvfølgelig også til at komme hjem igen – de regner med at udskrive
mig i løbet af i morgen.
Jeg har nu en skinne permanent på overkæbens tænder, der så
har elastikker der forbinder den til underkæben. Det er for at holde mit bid i
den korrekte stilling mens knoglerne vokser sammen. Det gør dog også at jeg
ikke kan åbne munden, hvilket giver en udfordring ift. drikke og tale. Denne
skinne skal sidde på i en hel måned desværre, men efter det kan jeg så småt
begynde at spise noget moset mad. Det ser jeg allerede MEGET frem til. Men for
nu må jeg tage det hele en dag af gangen. Lige nu kan jeg glæde mig til at se
nogle nye røntgenbilleder i morgen, så jeg kan se hvad der egentlig er blevet
lavet, og så komme hjem.
Ingen kommentarer:
Send en kommentar